Selvom Sverige har 30.000 bandemedlemmer, kan vi måske lære noget af dem alligevel
I Danmark er vi mest af alt optaget af at pege fingre ad Sverige og hylde os selv. Og Sverige er åbenlyst enormt udfordrede af bander og deres vold. Nu er de begyndt at kigge mod Danmark. Men svenske politikere kan ikke længere klare sig med symbolpolitik, skriver David Sausdal.
![Når banderne ikke blot skyder lidt på hinanden i deres udsatte boligområder, men nu mejer hinanden ned i hobetal samt rammer uskyldige borgere, kan man ikke længere som politiker nøjes med at tro og gætte, skriver David Sausdal.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/271321/112168.jpg)
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/28071/david-sausdal.jpg)
David Brehm Sausdal
Lektor, Lunds Universitet, kriminolog og politiforskerJeg ved, det lyder vanvittigt. Men kan vi måske lære noget af Sveriges gängkriminalitet?
Den svenske bandekriminalitet er åbenlyst et skrækeksempel. Den svenske justitsminister fremlagde forleden en skrækindjagende rapport, der viser, at der er omkring 30.000 bandeaffilierede i Sverige. 30.000! Av av av. Lige meget, hvor svært det er at tælle bandemedlemmer, er dette et monstrøst tal – et tal der for eksempel er hele 15-30 gange større end modsvarende skøn i Danmark.
I Danmark er vi mest af alt optaget af at pege fingre ad Sverige og hylde os selv. Vores tidligere justitsminister Søren Pape Poulsen (K) har for nyligt været ude og sige, at svenskerne har været ”naive”. Og andre, herunder mig selv, har sagt, at der er i Danmark, hersker en slags, hvis ikke skadefro, så en udtalt ”se, hvordan vi er bedre end de godtroende svenskere”-fortælling. Danmark har besejret banderne. Sverige har tabt. Og tabt stort.
Forskningen støtter sjældent dansk retspolitiks ubrydelige kærlighedsforhold til straf og kontrol som løsningen over dem alle.
David Sausdal
Alt dette er selvfølgelig sandheder med modifikationer. Sverige er åbenlyst enormt udfordrede af banderne og deres vold. Samtidig glemmer vi dog i Danmark det faktum, at selvom Sverige har tabt, så ville det være forkert at udråbe os selv som triumfatorer. Statistisk set er vi ikke beviseligt bedre end Norge, Finland samt flere andre af vores europæiske venner.
Så, ja, vi kan pege fingre ad Sverige. Absolut. Men måske vi kan også lære noget..?
Hvis vi viser lidt større interesse for den svenske case, kan vi for eksempel lære noget om, hvordan sociale medier og en (gangster)subkultur driver meget kriminaliteten og volden. I Sverige er bandekriminalitet mere og mere en livsstil og ikke blot et spørgsmål om kampe om et narkotikarelateret levebrød.
Retspolitisk er der også meget interessant at sige.
Svenske politikere kigger mod Danmark. De vil have danske løsninger på svenske problemer. De vil have hårdere straffe, bandepakker, visitationszoner, ungdomskriminalitetsnævn og andet godt fra den danske værktøjskasse.
Som nogle måske allerede ved, har jeg ikke lige så meget tiltro til disse diverse tough on crime-tiltag, som danske politikere har. Forskningen på området støtter sjældent dansk retspolitiks ubrydelige kærlighedsforhold til straf og kontrol som løsningen over dem alle – et kærlighedsforhold som danske politikere i en årrække blandt andet har kunne vedligeholde, da det at dyrke det symbolske, i stedet for det der faktisk virker, i realiteten ikke har den store betydning.
Kriminalitsraterne i Danmark er så forholdsvis lave, at en lille ændring den ene eller anden vej ikke rigtig bemærkes. Og hvem bryder sig i virkeligheden om, hvorvidt bandekriminelle kommer væk fra deres forbryderiske løbebane så længe de blot straffes – og straffes hårdt!
Problemet er dog, at man som politiker i Sverige har sværere og sværere ved at ernære sig ved symbolpolitik. Dette er især sandt, når vi taler om de 30.000 bandemedlemmer og det spor af død og ødelæggelse, de trækker. Her er folket begyndt at kaste sig over politikerne, når det bliver krystalklart, at det de foreslår, mest af alt er et forsøg på at lave populistisk politik, frem for noget der beviseligt mindsker bandernes forfærdelige forbrydelser.
Når banderne ikke blot skyder lidt på hinanden i deres udsatte boligområder, men nu mejer hinanden ned i hobetal samt rammer uskyldige borgere, kan man ikke længere som politiker nøjes med at tro og gætte. Retspolitiske mavefornemmelser og ”sund fornuft” fremstår ikke længere så fornuftige. De kolde og drabelige konsekvenser presser politikerne til at gøre det faktisk nødvendige; også selvom det måske ikke lige passer ind i den partipolitiske manual.
Et godt eksempel på, at de politiske symbolers tid er under pres, er det svenske socialdemokratis nylige ”krav” om, at der skal indføres våbenamnesti. På engelsk hedder det ”gun buybacks”; en idé, der handler om, at man kan få våben væk fra gaden ved at lade folk ustraffet aflevere deres pistoler og geværer til myndighederne. Selvom det, som så mange andre retspolitiske idéer, kan fremstå som en god idé, så er det desværre et tiltag, der er gennemtestet og evalueret. Konklusion: det virker ikke. Slet ikke.
På baggrund af beviser for en manglende effekt, og på baggrund af en gennemgribende forfærdelig situation i Sverige, fremstår de svenske socialdemokraters forslag derfor ikke bare ugennemtænkt men skamløst. Det synes tydeligt, at forslaget handler mere om at positionere sig selv politisk i stedet for at fremlægge egentlig effektiv retspolitik.
At retspolitikken i Sverige nu ikke længere så let kan lade sig selv og andre besnære stemme-orienterede løsningsforslag sker selvfølgelig på en utrolig tragisk baggrund. Man vil i virkeligheden hellere have, at bandekriminaliteten ikke fandtes og at retspolitikken så kunne fortsætte sin vante gang. Bestemt. Samtidig giver den svenske tragedie mig et lille håb om en lysere retspolitisk fremtid. Dette gør den, hvis vi i Danmark er villige til også at lære af vores svenske naboer fremfor blot at hytte vores egen skind.
Som kriminolog og som borger med et brændende ønske om, at vi skal blive bedre til at gøre det, der er rigtig, i stedet for det der føles rigtigt, har jeg i hvert fald et håb om, at dansk retspolitik og -praksis i højere grad lader sig inspirere af de mange gode løsninger på kriminalitetsproblemer, som allerede findes derude. Retspolitik skal også være symbolsk. Vi skal bruge den til at markere, hvor de etiske og moralske grænser går i samfundet. Men både ofre og kriminalitetstallene i samfundet ville drage stor nytte af en meget mere vidensbaseret og pragmatisk tilgang. I Sverige er dette nu åbenlyst. Jeg håber blot, at lignende retspolitiske vinde snart vil blæse over Øresund og ind i Slotsholmens sale.
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/28071/david-sausdal.jpg)