DF rejser sig ikke fra ruinerne ved at være en politisk kæp i hjulet for regeringen
Dansk Folkepartis problemer løses ikke ved at obstruere regeringens politik – uanset om partiet har de forligsmæssige muligheder for at gøre det. "Forligsobstruktion" er og bliver tomme politiske kalorier, som ikke løser et partis grundlæggende problemer, skriver Benny Damsgaard.
![Hverken egen forligsobstruktion eller et forsøg på at samle en "obstruktionskoalition" uden om regeringen løser DF’s grundlæggende strategiske og politiske problemer, skriver Benny Damsgaard.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/265429/105324.jpg)
![Benny Damsgaard](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/5796/benny-damsgaard.png)
Benny Damsgaard
Partner og direktør, conXus Public Affairs, politisk kommentator, ekstern lektor, Københavns Uni., fhv. kommunikationschef, KonservativeEn af de sikre måder at få opmærksomhed på som mindre, kriseramt politisk parti er gennem det, man kan kalde "forligsobstruktion". Altså, hvor man som forligsparti obstruerer for, at en politisk aftale kan ændres på den her side af et valg – medmindre man får en række betydelige politiske krav opfyldt og ikke mindst medieopmærksomhed undervejs.
Forligsobstruktion er dog langt fra nok til at løfte et parti ud af en krise. Man kan sammenligne forligsobstruktion med, hvad man kunne kalde 'tomme politiske kalorier'.
Obstruktionen giver nok massiv omtale og derfor også ofte en umiddelbar fornemmelse af fremgang mens den finder sted, men løser sjældent et partis grundlæggende strategiske, politiske og personmæssige udfordringer.
Lidt ligesom at spise et stykke chokolade, når man er sulten. Det tager toppen og giver kortvarig mæthed og energi. Sulten og trætheden vender dog hurtigt tilbage igen. Og denne gang værre end først.
Samlet set står DF i dag tilbage uden en unik position og med et ramponeret image efter år med magtkampe og tærende retssager
Benny Damsgaard
Efter SVM-regeringens tiltrædelse har flere kommentatorer fokuseret på DF's mulighed for et politisk comeback gennem netop forligsobstruktion. DF er med i en lang række forlig på især beskæftigelsesområdet som blandt meget andet umuliggør, at den nye regering på den her side af et valg kan afskaffe jobcentrene eller foretage ændringer af Arne- og seniorpensionen – medmindre DF altså er enige og med.
Morten Messerschmidt har også selv, ovenpå frifindelsen i Meld/Feld-sagen, annonceret, at partiet nu vil satse på at udnytte den unikke parlamentariske situation, man sidder i: "Vi skal være et parti, man ikke kan komme udenom."
Og han vil nu samle en koalition udenom regeringen med Enhedslisten, LA, Konservative og SF. Partier som alle, efter Messerschmidts opfattelse, har en fælles interesse i, at "regeringen ikke sætter Folketinget fuldstændig til side, blot fordi de selv har flertallet".
Udfordringen for DF er dog bare, at hverken egen forligsobstruktion eller et forsøg på at samle en "obstruktionskoalition" uden om regeringen løser DF’s grundlæggende strategiske og politiske problemer. Det skal der et langt mere grundlæggende strategisk og politisk arbejde til.
Det der gjorde DF store og i en periode sikrede dem rollen som Danmarks største borgerlige parti, var det man lidt populært kan kalde "udlændinge- og udkants-magi".
DF havde i mange år monopol på positionen som det strammeste parti på udlændingeområdet. Den position skal partiet nu dele med både Nye Borgerlige og Danmarksdemokraterne. Hertil kommer, at Socialdemokratiets ryk mod højre på udlændingeområdet reelt har fjernet kraften i området. Udlændingepolitikken driver ikke længere dansk politik.
Kampen for udkanten er nu overtaget af især Danmarksdemokraterne, som med Inger Støjberg i spidsen har indledt en højlydt kamp mod de fine saloner i København. Og også her har resten af Folketinget rykket sig i DF’s retning. Alle partier på nær De Radikale går i dag ind for udflytning af statslige arbejdspladser, og alle har fokus på at sikre en balance mellem land og by.
Samlet set står DF i dag tilbage uden en unik position og med et ramponeret image efter år med magtkampe og tærende retssager. Den udfordring løses ikke med et quickfix som forligsobstruktion.
Der skal ikke meget til, før vælgerne bliver trætte af at høre om endnu et politisk slagsmål på Christiansborg
Benny Damsgaard
Ikke dermed sagt, at en forligsmæssig forårsoffensiv ikke kan give mening for DF. Forstår DF’s ledelse at dosere balladen, og få det til at handle om noget politisk substantielt kan det i en periode give luft i målingerne og især fornyet optimisme i DF’s bagland.
Nogen varig løsning er det dog ikke. Og balancen er hårfin. Der skal ikke meget til, før vælgerne bliver trætte af at høre om endnu et politisk slagsmål på Christiansborg.
Man kan sammenligne DF’s situation med der, hvor Konservative stod i foråret 2013, hvor man fik en kortvarig opblomstring på grund af partiets modstand mod Thorning-regeringens ønske om at ændre folkeskoleforliget og indføre heldagsskolen.
Daværende undervisningsminister, Christine Antorini, havde op til forligsforhandlinger i 2013 overset, at Konservative traditionelt ligger et andet sted på folkeskoleområdet end især Venstre.
Konservative har traditionelt været tilhængere af krav, prøver og niveaudelt undervisning og har flere gange stået udenfor folkeskoleforligene, fordi man ikke har opfattet dem som fagligt ambitiøse nok.
I 2013 udnyttede daværende K-formand, Lars Barfoed, K’s modstand mod regeringens udspil til at trænere forhandlingerne og bevidst skabe en langvarig og højlydt konflikt i medierne. Klassisk forligsobstruktion.
Forløbet kulminerede på Folkemødet i 2013, hvor sagen blev landet med det såkaldte "Allinge-forlig", som gav K en række indrømmelser og sikrede regeringen, at ændringerne kunne træde i kraft inden valget.
For Konservative resulterede konflikten i massiv, politisk medieomtale. For første gang siden valgnederlaget i 2011 handlede historierne om politik, og hvad man ville, og ikke om krise og nederlag. Resultatet udeblev heller ikke i målingerne. K oplevede inden sommerferien 2013 pæn fremgang i målingerne og lå for første gang siden 2011 pænt over valgresultatet.
Fremgangen viste sig dog i sidste ende at være politisk tomme kalorier. K’s grundlæggende politiske og personmæssige udfordringer var ikke løst på trods af fremgangen, og hen over sommeren faldt man igen i målingerne, da opmærksomheden klingede af.
Man havde endnu ikke fundet ud af, hvordan man ville komme videre fra VK-perioden, og hvor man ville ligge på blandt andet udlændinge og EU.
Dansk Folkeparti får først holdbar fremgang igen, når de formår at genfinde magien fra dengang, hvor de sad på udlændinge- og udkantstronen. Med frifindelsen af Morten Messerschmidt er der kommet en åbning.
Om Messerschmidt og resten af DF har evnen til at komme videre end de tomme politiske kalorier og politiske quickfix vil 2023 vise.
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/5796/benny-damsgaard.png)
Benny Damsgaard
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/563/morten-messerschmidt.jpg)
Morten Messerschmidt
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/189/christine-antorini.jpg)