Grønlandsk jurist: Hver gang sprogdebatten blusser op, bliver mine rettigheder anfægtet
Forslaget om at udelukke dansk fra det grønlandske parlament skaber splittelse og risikerer at fratage en hel befolkningsgruppe deres demokratiske rettigheder, skriver Pernille Benjaminsen.
![Det er nogle helt grundlæggende rettigheder, som alle borgere i et demokratisk samfund har, der bliver udfordret af Pele Brobergs forslag, skriver Pernille Benjaminsen.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/283816/127626.jpg)
![Pernille Benjaminsen](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/32163/pernille-benjaminsen.jpeg)
Pernille Benjaminsen
Jurist, Juridisk afdeling, Institut for MenneskerettighederDe sproglige udfordringer, som Grønland står overfor, er et samfundsmæssigt og strukturelt problem, der er skabt af politiske beslutninger, som blev truffet for mere end 65 år siden.
Beslutninger, der har haft store menneskelige omkostninger og konsekvenser, og som gennemsyrer alle dele af samfundet.
Derfor kan problematikken ikke løses ved at overlade ansvaret til befolkningen og forvente, at udfordringerne forsvinder af sig selv.
Det vil kræver en national handlingsplan, en fælles indsats og måske vigtigst af alt, at den politiske dagsorden samler befolkningen frem for at skabe splittelse.
Der er et politisk ansvar og en juridisk forpligtelse til at finde en langsigtet og national løsning, så alle i samfundet får en reel mulighed for at tilegne sig det grønlandske sprog.
Debatten er ukonstruktiv og skaber splittelse
Når politikere som Pele Broberg kommer med forslag om, at det danske sprog skal ud af Inatsisartut, rammer det en gruppe af den oprindelige befolkning, der ikke taler grønlandsk eller ikke behersker sproget på et fagligt niveau. Derudover rammer forslaget naturligvis også andre etniske befolkningsgrupper, der kun taler dansk.
Der er en del af den oprindelige befolkning, som har mistet det grønlandske sprog.
Pernille Benjaminsen
Jurist
Der har i mange år været en sprogdebat med fokus på at styrke det grønlandske sprog i alle dele af samfundet. En debat, der på alle mulige måder er legitim og nødvendig, men debatten bliver ukonstruktiv og skaber splittelse, når den ikke rummer en reel politisk vilje til at finde løsninger på de sproglige udfordringer.
At være kalaaleq (grønlandsk inuit) uden at kunne det grønlandske sprog indebærer frustration og sorg for mange, og forslag som Pele Brobergs vækker en følelse af ikke at høre til nogen steder.
Langt de fleste identificerer sig som kalaallit/inuit på grund af deres dybe tilknytning til den grønlandske kultur, deres familierelationer og etniske ophav og det daglige liv, som på flere måder afspejler den traditionelle måde at være i verden på som inuit.
Men det er en identitet, der føles som om, at den kun er låns, fordi den bliver anfægtet, hver gang sprogdebatten blusser op. Det skaber splittelse i befolkningen og en unødvendig eksklusion af en gruppe mennesker, der ender som skydeskive for den ulmende vrede og frustration, der er mod Danmark.
Et spørgsmål om rettigheder
Sprogdebatten vækker stærke følelser både hos de kalaallit, der taler grønlandsk og dem, der ikke gør, og det river op i et dybt sår, der aldrig er helet. Men det er ikke kun følelser, der er på spil.
Det er nogle helt grundlæggende rettigheder, som alle borgere i et demokratisk samfund har, der bliver udfordret af Pele Brobergs forslag.
Alle borgere i et land har ret til at deltage i demokratiet ved for eksempel at være politisk aktive eller ytre deres synspunkter. Rettigheder, der skal sikre at demokratiet kan fungere, og som både er grundlovssikrede og beskyttet i internationale konventioner.
Et sprogkrav, der gør det særligt vanskeligt at deltage i det parlamentariske arbejde, kan forhindre en stor befolkningsgruppe i at udøve deres ret til at deltage i demokratiet.
I hvert fald så længe, at der ikke findes en national model, der giver alle borgere reel mulighed for at tilegne sig det grønlandske sprog.
En befolkning med flere sprog
Vores koloniale fortid indebærer, at vi er et flersproget samfund. Med indførelsen af Selvstyret i 2009 blev det lovfæstet, at grønlandsk er det officielle sprog. Men det danske sprog har aldrig sluppet sit tag i det grønlandske samfund, og i praksis sker al formidling fra det offentlige på begge sprog.
Det er en stor administrativ opgave at oversætte alt fra grønlandsk til dansk og omvendt, og alle, der har arbejdet i den offentlige administration, ved, at det er en proces, der kræver megen koordinering, tid og ressourcer.
Pele Brobergs forslag er ikke konstruktivt, og det løser ikke de problemer, vi står overfor.
Pernille Benjaminsen
Jurist
Men det er nødvendigt så længe, at samfundsstrukturen ser ud, som den gør, og særligt fordi, at der er en del af den oprindelige befolkning, som har mistet det grønlandske sprog. En befolkningsgruppe, der ligesom landets øvrige oprindelige befolkning, desuden er beskyttet af oprindelige folks rettigheder – rettigheder som både Naalakkersuisut og Inatsisartut har ansvar for at efterleve.
Der er mange årsager til, at denne del af befolkningen har mistet sproget. Det er en kompleks problemstilling, der rummer mange lag og nuancer. Men det er vigtigt, at vi som samfund har en fælles forståelse for og anerkendelse af, at det er en direkte konsekvens af den koloniale relation til Danmark og de politiske beslutninger, der blev truffet i tiden efter, at Grønland officielt ophørte med at være en dansk koloni.
Det er vigtigt, at vi anerkender, at der i årtier efter kolonitidens ophør var en politisk prioritering, der indebar, at det danske sprog blev vægtet højt.
Flere generationer er derfor vokset op med dansk som det primære sprog, og devisen om, at man skal tale dansk, hvis man vil have en uddannelse.
Det grønlandske sprog skal prioriteres
Vi er mange, der deler Pele Brobergs synspunkt om, at det grønlandske sprog skal prioriteres i alle dele af samfundet. Både Grønland og Danmark er faktisk forpligtede til at prioritere og fremme udviklingen af sproget.
Det burde derfor være et centralt fokus på den politiske dagsorden, og det skal prioriteres, at der afsættes tilstrækkeligt med midler, så der kan etableres effektive systemer, der understøtter befolkningen i at lære sproget.
Men Pele Brobergs forslag er ikke konstruktivt, og det løser ikke de problemer, vi står overfor. Der tages ikke højde for nogle helt åbenlyse forskelle, når rigsfællesskabets øvrige lande bruges som eksempel på, at det er legitimt at indføre en parlamentarisk model, hvor der kun anvendes et sprog.
Forskelle, der gør, at man ikke kan sidestille den politiske scene i Grønland med den danske eller færøske og bruge som argument, at der kun anvendes et sprog i deres parlamentariske arbejde.
Det er ikke et rationelt argument, fordi Danmark og Færøerne har ikke en hel befolkningsgruppe, der har mistet deres sprog. Det har vi i Grønland, og derfor skal vi først og fremmest finde løsninger på de sproglige udfordringer.
Og vi må ikke glemme, at der fortsat er mange børn, der vokser op uden grønlandsk som deres primære sprog.
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/32163/pernille-benjaminsen.jpeg)
Pernille Benjaminsen
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/22676/pele-broberg.jpg)