Studerende: Man kan ikke forvente kærlige borgere, så længe vi behandles uden kærlighed
Der er brug for kærlighed fra staten, hvis en udfordrede borgere skal tilpasse sig samfundet, lyder det fra Oliver Tonning, som selv har autisme, adhd og dysleksi.
![Jeg og mange andre oplever til stadighed et system, der kun opdrager afvigere med straf, skældud og udskamning. Det intensiverer kun den psykiske borgerkrig, der i forvejen raser mellem parterne, skriver Oliver Tonning.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/284192/128144.jpg)
Oliver Tonning
PsykologistuderendeSå længe, jeg kan huske, har jeg haft følelsen af ikke at passe ind. Jeg skuffede mine omsorgspersoner og autoriteterne omkring mig. Forældre, skolelærer - dem alle sammen.
Jeg forstod aldrig, hvad omverdenen krævede af mig, eller hvorfor jeg havde så svært ved at opnå kontakt til andre mennesker.
Det forstår jeg bedre i dag. Jeg har nemlig autisme, adhd og dysleksi, men jeg ligner nok ikke en, som man normalt vil forbinde med dette. Jeg har været en rod og en ballademager - ikke en stakkel gemt væk i et specialtilbud.
Jeg har penduleret mellem to poler hele mit liv. En anarkistisk afvisning af alt og alle i den ene ende, og en samtidig febrilsk higen efter andres anerkendelse.
Helt grundlæggende, så ønskede jeg nok bare at forstå, hvad fanden der foregik. Jeg havde et inderligt ønske om at blive frisat fra den kroniske skyld og forkerthedsfølelse, som altid plagede mig.
Hvis samfundet ikke ville mig, hvorfor skulle jeg så ville samfundet?
Oliver Tonning
Psykologistuderende
Ville afbryde forbindelsen til omverden
I lang tid tilbød samfundet mig dog kun en selvforståelse, som gjorde følelserne værre. En selvforståelse som psykisk syg, lovbryder og moralsk korrupt. Konsekvensen blev, at jeg mere og mere oplevede mig selv som en, der ikke var værd at spilde kærlighed på.
Hvis samfundet ikke ville mig, hvorfor skulle jeg så ville samfundet? Med tanker som disse begyndte den deroute, der tog mig væk fra det etablerede system.
Mit samfundsoprør var i høj grad et forsøg på at kappe navlestrengen til den næringsfattige sociale livmoder, jeg til min store fortrydelse aldrig rigtig kunne slippe ud af.
Uanset, hvad mit overfladiske oprørsmotiv var, så var den underliggende motivering nok oftest et ønske om at afbryde forbindelsen til den omverden, som lod til altid straffe mig, uanset hvad fanden jeg gjorde.
Verden udenfor var en verden, som jeg aldrig forstod - og som aldrig forstod mig. Jeg ønskede derfor blot at finde mit eget lille hjørne af virkeligheden, hvor jeg kunne være i fred og ro.
Jeg er ikke alene
På min rejse mod sjælefreden har jeg mødt mange mennesker som mig. Jeg har mødt dem i autonome subkulturer, småkriminelle kredse og misbrugsmiljøer. Jeg mistænker, at mange her også havde en eller anden form for neurodivergens.
Jeg fornemmede deres kampe med indre rørelser, som de enten ikke selv forstod, eller som de forsøgte at flygte fra. Mange røg i fængsel, andre lagt i graven, men langt de fleste endte som de “socialt udsatte”, som den privilegerede klasse så tit udskammer for ikke at være ressourcestærke nok.
I mit psykoterapeutiske virke har jeg nærmest aldrig mødt en person, hvis vrede, ondskabsfuldhed eller destruktionslyst ikke havde en god forklaring. Jeg ved fra mig selv, at graden af mit had altid var intimt forbundet med graden af min smerte og sårbarhed.
Troen på, at meningsløs ondskab findes i mennesket, er måske det største onde, der findes i verden. Nogle få promiller er rigtignok fødte psykopater. Få andre tabes tidligt, og ender desværre udenfor psykologisk rækkevidde.
Min erfaring er dog, at langt de fleste faktisk er som mig.
Jeg ved fra mig selv, at graden af mit had altid var intimt forbundet med graden af min smerte og sårbarhed.
Oliver Tonning
Psykologistuderende
Behov for mere kærlighed
Skuden kan vendes, og livet kan gøres godt igen. Med den rette indsats, så tror jeg, at selv den værste bølle kan blive et produktivt medlem af samfundet. I stedet for at være en udgift, så kan de skabe den plusværdi, som erhvervsfolk og politikere så inderligt appellerer til, at de skal.
Det kræver dog nogle helt særlige omstændigheder at nå hertil. Vejen har ikke været let for mig. Jeg er sjældent blevet mødt med den nødvendige næstekærlighed og nysgerrighed, som det kræver. Jeg er i stedet blevet mødt som et problem, der skulle løses - en udgift, der skulle slås ned.
Bagved hvert et gadehjørne stod en politiker, psykiater eller betjent klar til at gokke mig i nøden, følte jeg. Når man mødes sådan, så får man virkelig ikke lyst til at ændre, hvem man er, kan jeg fortælle jer. Faktisk får man kun lyst til at fortsætte sine trodsige spilopper.
Når staten forsøger at ændre en borger uden kærlighed, men derimod kun med magt, så vil det næsten altid igangsætte en sjælelig refleks af modmagt. Vi har alle en iboende rebel i os, som slår fra sig det øjeblik, den føler sig truet - sådan er vores væsen indrettet.
Opdragelse ved straf virker ikke
Jeg lærte først værdien af at gøre gode handlinger som et lystfyldt mål i sig selv (ikke blot som et middel til at få eller undgå dårlige/gode ting), da dem omkring mig ophørte med at opdrage mig med straf og belønning.
Da jeg i stedet blev mødt med næstekærlighed, så skabte medmenneskene et nyt handlemotiv i mig, der gav mig en oprigtig lyst til at imødekomme deres kærlighed til mig med min egen kærlighed til dem.
Mennesker bliver nemlig sådan, som man behandler dem. Næstekærlighed fødes i sjælen hos dem, der behandles værdigt af deres medmennesker. Den spontane lyst til at være god og handle godt kommer ikke ud af ingenting. Den dannes først i sindet, når en person oprigtigt ønsker at spejle og tilbagegive sin næstes tillid og respekt.
Sådan skabes kærlige børn af kærlige forældre. Sådan skaber et næstekærligt samfund også et samfund med næstekærlige borgere.
Vores alle sammens velvoksne velfærdsstat skal gerne tidligt møde os nytilkomne samfundsborgere med næstekærlighed, ellers går det hurtigt galt. Både formynderiske forældre og stater fordærver nemlig sjælen. Kærlighed avler kærlighed, kynisme avler kynisme – det er en universal lov.
Systemet mangler forståelse
Jeg ser desværre en forældet og tyrannisk familiedynamik udspille sig flere og flere steder. Jeg ser det fra politisk hold, og fra det system, der ellers er sat i verden for at hjælpe netop de udsatte.
Kynisme som opdragelsesprincip er for længst blevet udskiftet med kærlighed i landets børnefamilier, men kommunerne opdrager i stadig højere grad deres borgere, som var den en kontrolsyg patriark.
Jeg og mange andre oplever til stadighed et system, der kun opdrager afvigere med straf, skældud og udskamning.
Oliver Tonning
Psykologistuderende
Som fader, så søn, som man siger. Med andre ord, sådan en ukærlig adfærd fra vores myndighedspersoner smitter af på os alle. Ringeagt, skyldvåben og magttale troede mange nok hørte en mere gammeltestamentlig fortid til, men det lader til at datidens dominansprægede samværsformer er ved at snige sig ind i 'familien Danmark' igen.
Systemet mangler forståelse
Jeg og mange andre oplever til stadighed et system, der kun opdrager afvigere med straf, skældud og udskamning. Det intensiverer kun den psykiske borgerkrig, der i forvejen raser mellem parterne. Systemet mangler den forståelse og tålmodighed, som vi psykologisk set ved er nødvendige for varige positive adfærdsændringer.
Motivationen for at gøre det gode og samtidig have det godt vil forblive ydre og overfladisk så længe, at den ikke drives af ægte mellemmenneskelig næstekærlighed. Kun mødt med autentisk velvilje fra samfundet, kan samfundets etiske værdier inderliggøres, og derved gøres til en persons personlige moralkompas.
Sådan en forståelse af forholdet mellem borger og stat er ved at forsvinde helt fra den politiske horisont.
Hvis skuden ikke snart vendes til en mere næstekærlig kurs, så sejler vi lige lukt ned i den negativt selvforstærkende malstrøm, der risikerer endegyldigt at vraglægge den resterende tillid mellem myndighed og borger.
Hvis vi når dertil, så vil den i forvejen skrøbelige samfundskontrakt nok ikke kunne reddes fra flammerne.