Konservatives nedtur skyldes persondyrkelse og dårligt håndværk
I deres substans burde sagerne om Søren Papes privatliv ikke være nok til at knække ryggen på partiets valgkamp. Ekstrem persondyrkelse og især dårlig krisehåndtering gjorde, at det alligevel blev resultatet, skriver Benny Damsgaard.
![Konservatives personbårne strategi var fra starten sårbar. For gik luften ud af Papes personlige popularitet, var der en overhængende risiko for, at luften også ville gå ud af partiets målinger, skriver Benny Damsgaard.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/263430/103012.jpg)
![Benny Damsgaard](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/5796/benny-damsgaard.png)
Benny Damsgaard
Partner og direktør, conXus Public Affairs, politisk kommentator, ekstern lektor, Københavns Uni., fhv. kommunikationschef, KonservativeReelt begyndte Det Konservative Folkepartis udfordringer lang tid før problemerne viste sig i meningsmålingerne. De begyndte allerede, da målingerne begyndte at stige efter regeringsdeltagelsen i 2016 og især efter fordoblingen ved valget i 2019.
Efter 2019 blev det tydeligt, at der var en tæt sammenhæng mellem Papes personlige popularitet og partiets opadgående målinger. Den sammenhæng gjorde, at Det Konservative Folkeparti tilrettelagde en strategi, som havde Pape som omdrejningspunkt. Alle reklamer og al kommunikation var med ham i centrum.
Så længe Papes målinger holdt, og især Venstre blev ved med at hænge i målingerne, var strategien en succes. Man voksede og voksede, og da Pape i august i år meldte sit statsministerkandidatur, trak man klart fra Venstre. Dér var Det Konservative Folkeparti, for første gang siden Schlüter, igen “det store dyr på savannen”.
Problemet var bare, at det var et dyr med sårbare ben – for at blive i billedet. Gik luften ud af Papes personlige popularitet, var der en overhængende risiko for, at luften også ville gå ud af partiets målinger. Som man tidligere havde set det med både SF (da Søvndals popularitet forsvandt), og med Venstre (da Løkkes personlige troværdighed kuldsejlede under 3Gi-sagen, og Venstre dykkede fra godt 30 procentpoint i målingerne til cirka det halve).
På trods af denne betydelige risiko og sårbarhed forblev K’s fokus på Pape, og hvad langt værre er: Man forberedte sig ikke grundigt på den gennemlysning, som man kunne forvente ville komme, når Pape meldte sig som statsministerkandidat.
Set udefra, så virker det som om, at man i kredsen omkring Pape følte sig næsten usårlig på grund af de høje og stigende målinger. Alt kørte. Ingenting kunne gå galt. Dengang.
Det, der står tilbage efter den konservative valgkamp, er, at man satsede på, at den formular, der havde givet stort set uafbrudt opadgående målinger siden 2019, ville forsætte med at virke selvom sammenhængen var ændret. Det gjorde den ikke.
Benny Damsgaard
Alle, der følger amerikansk præsidentpolitik, har hørt om det. At man afsætter ressourcer til at kigge ens modstander igennem for snavs og snask, så man har noget til slutningen af valgkampen. Og ikke mindst at man gør det samme på sig selv. Er der noget, man selv kan få hældt i hovedet omkring kandidatens privatliv, som man skal forberede sig på? Det samme sker herhjemme.
Umiddelbart virker det som om, at de i den konservative ledelse havde glemt den sidste del, da de forberedte sig på lanceringen af Pape som statsminister. Eller i hvert fald ikke gravede dybt nok.
Da sagerne begyndte at komme, var det tydeligt, at man ikke var forberedt på dem. Sagerne fik lov til at dominere langt mere end nødvendigt, og de sled lynhurtigt Det Konservative Folkepartis største aktiv – Papes personlige popularitet og troværdighed – ned til sokkeholderne.
Resultatet var en altødelæggende nedadgående spiral, som endte i et historisk tab på 10 procentpoint fra august til 1. november og et dårligere valgresultat end i 2019.
Kigger man på substansen i de sager, som Ekstra Bladet bragte frem om primært Papes eksmand, så burde de ikke have være nok til at knække et statsministerkandidatur. Uklarhed om de familiemæssige relationer mellem eksmanden og den tidligere præsident i Den Dominikanske Republik er i den kuriøse afdeling, og det samme gælder grundlæggende spørgsmålet om eksmandens religion.
Var de to sager blevet håndteret offensivt med fyldestgørende svar, kunne omtalen være blevet isoleret til formiddagspressen. I stedet fik de lov til at vokse og sprede sig, fordi man reagerede fornærmet og irrationelt.
For eksempel var Papes eneste svar: ”Jeg vidste ikke, at vi skulle til at registrere jøder i Danmark. Det gør I så på Ekstra Bladet?” da Ekstra Bladet kunne dokumentere, at eksmanden ikke var jøde, selvom han og Pape offentligt havde sagt det i årevis – og brugt det politisk. Det er ikke en kommentar, der deeskalerer en situation – tværtimod er dens antisemitiske anklage som skabt til at sprede historien til andre medier.
Sagerne omkring de “officielle møder” med politikere fra Den Dominikanske Republik, hvor det danske udenrigsministerium ikke var blevet orienteret på forhånd, var en klar fejl fra Papes side, hvilket han også nødtvunget har indrømmet. Den fodslæbende og indpakkede undskyldning, som han endte med at give i denne sag, gjorde dog sagen værre end nødvendigt.
En grundregel i mediemæssig krisehåndtering er, at fejl af denne type, hvor man uomtvisteligt har gjort noget forkert, som udgangspunkt bedst håndteres ved at sige fuldtonet undskyld uden forbehold. Ved at ”lægge sig fladt ned og rulle rundt,” for at bruge departementschefen i Statsministeriet, Barbara Bertelsens, ord.
Den økonomisk politiske plan, som blev fremlagt på partiets sommergruppemøde i august, er, når man kigger på Det Konservative Folkepartis økonomiske politik under Søren Papes formandstid, ikke speciel overraskende. Den er helt på linje med det, man tidligere har sagt. Også historisk, hvor Det Konservative Folkeparti traditionelt har ligget til højre for Venstre på den økonomiske politik.
Det, der denne gang var ændret, var dog sammenhængen: Pape var nu statsministerkandidat og derfor dels langt mere eksponeret og dels også med et ansvar for at sikre flertallet til blokken ved at trække stemmer over midten.
Det sidste var den økonomiske plan ikke i stand til – langt fra. Den kunne reelt kun, som det traditionelt har været Det Konservative Folkepartis rolle, tiltrække utilfredse vælgere fra Venstres højrefløj. Og så åbnede den for en ladeport af kritik fra Socialdemokratiet, som med K-planen fik den perfekte modstander.
Havde K’s forberedelse været bedre, og var sagerne blevet isoleret til Ekstra Bladet, kunne verden havde set helt anderledes ud i dag. Måske.
Benny Damsgaard
Da kritikken fra Socialdemokratiet kom, virkede det som om, at man ikke var forberedt på voldsomheden i den. Lynhurtigt lykkedes det S at fremstille Pape som en politiker, der ville skære hårdt i velfærdsstaten, og hvad værre var: Han virkede aggressiv, når han kom under pres i debatterne om hans egen plan. Den positive fortælling var helt væk. Det var forsvar og tilbagetrækning.
Til sidst tog partiet konsekvensen af de dårlige målinger og af, at Pape var gået fra at være den mest populære partileder til at ligge som nummer otte. Man begyndte i den sidste uge af valgkampen at fjerne Pape fra annoncerne og sætte andre konservative MF’ere på.
Som Weekendavisen malende beskrev det i deres podcast “Valgtid: Forsvundne danskere” forsvandt Pape pludselig fra en lang række reklamer, hvor han ellers havde været fast inventar. Skiftet skete dog så sent, at det reelt ikke kunne ændre det store ved resultatet.
Det, der står tilbage efter den konservative valgkamp, er, at man satsede på, at den formular, der havde givet stort set uafbrudt opadgående målinger siden 2019, ville forsætte med at virke selvom sammenhængen var ændret.
Det gjorde den ikke, kan vi se i dag, hvor det er let at finde fejl og mangler i konstruktionen. Havde K’s forberedelse været bedre, og var sagerne blevet isoleret til Ekstra Bladet, kunne verden havde set helt anderledes ud i dag. Måske.
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/5796/benny-damsgaard.png)
Benny Damsgaard
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/3752/soeren-pape-poulsen.jpg)