Vores moralske kompas går itu, når vi rangordner verdens flygtningebørn
Børn på flugt fra krig og ødelæggelse bærer på en sorg og smerte, som ikke kan rangordnes efter religion, etnicitet eller nærområde. Det er en vigtig lektie til alverdens politikere, skriver imam Naveed Baig.
![Hvordan vi end vender og drejer det, er vi kun én familie i menneskeheden, og vores børn er vores alle sammens børn, skriver imam Naveed Baig.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/259897/97005.jpg)
![Naveed Baig](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/26504/naveed-baig.jpg)
Naveed Baig
Imam, Dansk Islamisk Center, næstformand, Islamisk-Kristent StudiecenterKommentaren er første gang bragt 30. maj 2022.
-----
Sorg og kærlighed hænger sammen. De mennesker, vi elsker, kan volde os den største smerte og sorg – ikke mindst, når vi mister dem.
Ligesom kærligheden er sorgen derfor noget universelt, som alle mennesker kan relatere sig til, selvom sorg og smerte – ligesom kærlighed – kan udtrykkes forskelligt og har forskellige udtryk på tværs af kultur.
Den menneskelige familie er fælles om at blive rørte og berørte, når vi mister nogen eller noget, der er vores hjerte nær. Derfor har sorgen og smerten ingen specifik religion, ligesom kærligheden ikke har det. Den er måske slet ikke religiøs, fordi sorg og smerte er et grundlæggende livsvilkår uanset kultur, race, køn, eller eksistentielt ståsted.
For nylig besøgte jeg Sarajevo i Bosnien-Hercegovina. Byen har næppe brug for en introduktion, ej heller den smerte og sorg, der knytter sig til den.
Mennesker kan blive følelseskolde, ligeglade og følelsestrætte. Vi trækker på skuldrene af visse børns lidelser, mens vi græder over andres
Naveed Baig
Imam, Dansk Islamisk Center
I nyere tid er Sarajevo kendt som den hovedstad med den længste belejring (cirka 1.400 dage) i moderne krigstid. Sarajevo kaldes Europas Jerusalem, og ligesom den hellige by i Palæstina rummer den alverdens smerte og ekstase, såvel som et væld af religiøse helligsteder.
Inden for 500 meters radius finder man således en katolsk katedral, en ortodoks kirke, en moske samt den gamle jødiske bydel, der er med til at give byen sit særlige skær. Midt i denne overflod af religiøse referencer og historisk dybde var det imidlertid noget andet, noget specifikt ikke-religiøst, der ramte mig dybest.
Sarajevos War Childhood Museum er et hjerteskærende og samtidig livsbekræftende sted grundlagt af en privat person i det blodige kølvand på krigen i Bosnien. Dets fundament består af breve og genstande fra godt 1.000 børn, der boede i Bosnien under krigen. Hvad huskede de krigen for? Hvad betød mest for dem?
På dette fundament kom også andre børns krigsminder og værdifulde genstande til, så museet i dag består af bidrag fra vidt forskellige verdensdele, krige og konflikter.
Man skal være lavet af jern eller træ for ikke selv at blive såret af børnenes fysiske og psykiske ar fra krigen. Børn, der havde vinket farvel til deres brødre og krammet deres fædre for sidste gang – kun for år senere at stå ved deres gravpladser uden andet end minderne tilbage.
Børn, der i årevis er gået i seng til lyden af kanoner og snigskytteskud, og som er vågnet til synet af deres hjem og byer endnu mere flået fra hinanden. Legekammerater, der pludselig ikke længere kunne være med i legen. Børn, der nu var voksne, som aldrig skulle genfinde deres kære efter krigens afslutning.
War Childhood Museum er et tæt og kompakt sted på flere måder. Det er fysisk set ret småt, hvilket blot gør intimiteten endnu mere uafrystelig. Men det er især mindegenstandenes velkendte og ofte helt ordinære karakter, der skaber en slags tvungent nærvær, der kryber langs rygraden: dukker, tyggegummipakker, brugte madrationer, dåser, tegneserier og sportsudstyr af alle typer.
En af udstillingens pragteksemplarer er en halvtom parfumeflaske efterladt uden tanke af en far til sin datter, inden han drog afsted til krigen. Da pigen og resten af familien senere blev tvunget til selv at flygte, nåede parfumen at komme med – nu som en værdifuld genstand under særlig beskyttelse af pigen. Både pigen og parfumen kom i sikkerhed i et andet land, hvor asylets fred gav hende en vej ind i voksenlivet.
I fraværets ulidelige sorg er hendes fars parfume – ligegyldig og billig i sig selv – blevet hendes dyrebareste ejendom, og den direkte vej til hans nærvær. Hun beskriver chokket og gråden, da parfumeflasken en dag falder ned og næsten går i stykker. Det er næsten som at miste sin far for anden gang.
Mens jeg gik rundt blandt krigsbørnenes minder og mest dyrebare ejendomme, slog det mig, at de mistede elskedes nærvær var flankeret af et slående fravær: Der var ingen navne på forbryderne, ingen historiske kontekster, ingen anklager mod de forskellige fjender eller etniske og religiøse grupper, der havde forvoldt den store skade og smerte.
Kun dem, som ligner mig selv, fortjener min omsorg og medfølelse; når denne norm sætter ind, bliver man sin egen Gud og ud af dette opstår det umoralske
Naveed Baig
Imam, Dansk Islamisk Center
Der var ingen navne på de ledere, der blev bragt for krigsforbryderdomstolene og siden kendt skyldige for forbrydelser imod menneskeheden. Ingen af børnene havde skrevet noget om fjenden, som forblev navnløs og fraværende.
Sorgen har hverken religion, nationalitet eller etnicitet. I børnehøjde er dens ophav i eventuelle voksenabstraktioner som disse ligegyldige. Smerten og sorgen fra balkankrigene alene kunne have fyldt museet tusind gange, men i stedet har museet valgt at bygge videre med andre børn fra andre steder og med andre rødder. Krigsbarndomme i Yemen, Syrien, Afghanistan, Serbien, Kroatien og andre steder ligner ufattelig meget bosniske børns og alle andre krigsbørns.
Der ligger en lektie til alverdens politikere og alverdens borgere i dette: Sorgen og smerten, disse børn bærer og formidler, kan hverken rangordnes efter religion og etnicitet, hudfarve eller verdensdel, nær- eller fjernområde. Hvordan vi end vender og drejer det, er vi kun én familie i menneskeheden, og vores børn er vores alle sammens børn, især når de er på flugt og har mistet deres rigtige forældre.
LÆS OGSÅ: Pia Søltoft: Tidens kriser viser, at etikken aldrig er relativ
Det er nærmest umuligt ikke at blive spundet ind i børnenes fortællinger, og man indser hurtigt, hvor tåbeligt lidt deres religiøse og etniske baggrund betyder for den følelsesmæssige relaterbarhed. Hvordan har det mon været at være dem? Hvordan klarede de sig efterfølgende?
Menneskehedens eksistentielle forbundethed rammer som en knytnæve. Men mennesker kan også blive følelseskolde, ligeglade og følelsestrætte. Vi trækker på skuldrene af visse børns lidelser, mens vi græder over andres og åbner vores hjem og stuer for dem.
Vores moral bliver egoistisk og selektiv, når vi mister evnen til at beskue alle mennesker som ligeværdige. Vores menneskesyn bliver flosset, når vi favoriserer nogle grupper frem for andre.
Ud af smerten fødes fordybelse, forandring og forædling, mens man lever med sorgen
Naveed Baig
Imam, Dansk Islamisk Center
For eksempel hvis vi alene har politisk fokus på muslimske friskolers manglende gennemsigtighed, men ikke andre skolers – ja, Herlufsholm er en undtagelse. Eller hvis vi kun ser palæstinensiske liv, der går tabt under det israelske jerngreb og besættelse, men ikke bekymrer os om de israelske mødre, der mister deres sønner til knivstikkeri begået af israelske arabere. Eller hvis vi favoriserer en bestemt flygtningegruppe frem for andre; så er vores moralske kompas ikke alene skruet forkert sammen, men gået helt itu.
Det samme gør sig gældende, når religionshad skjules bag religionkritikkens eller ytringsfrihedens fromme banner, mens man reelt nægter at forstå, hvad ens hadefulde angreb gør ved medmennesker, der har en anden eksistentiel overbevisning end én selv.
Når moralen følger egoet, mister den sin universalitet. Kun dem, som ligner mig selv, fortjener min omsorg og medfølelse; når denne norm sætter ind, bliver man sin egen Gud og ud af dette opstår det umoralske.
Dét sagt, så er sorgen er ikke nødvendigvis noget skadeligt. Den persiske digter og teolog Jalaludeen Rumi sagde, at såret er det sted, hvor lyset trænger ind. Ud af smerten fødes fordybelse, forandring og forædling, mens man lever med sorgen.
Sorgen bliver ens læremester, fordi den ønsker at hele sig selv og den ramte. Derfor ligger kuren ifølge Rumi i selve smerten. Smerten griber ind i det eksistentielle grundvilkår og inviterer til, at mennesket forstår, lærer og håndterer livets elendighed, længsel, mening, frihed og ondskab.
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/26504/naveed-baig.jpg)