Forsker: Den danske Kina-satsning er under voldsomt pres
DEBAT: Stærke kræfter i Trump-administrationen trækker mod en afkobling mellem USA og Kina, hvor resten af verden må vælge side. Det er ikke i dansk interesse. Der er derfor behov for en selvstændig dansk stillingtagen til Kina, skriver Camilla Tenna Nørup Sørensen.
![Det har
siden indgåelsen af det strategiske partnerskab med Kina i 2008 været en
prioritet for danske regeringer at udbygge myndighedssamarbejdet med
Kina, mener forsker.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/195197/67689.jpg)
![Sofie Hvemon](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/Writers/5169-sofie-hvemon-2-48.jpg)
Sofie Hvemon
RedaktionsassistentAf Camilla Tenna Nørup Sørensen
Lektor, Forsvarsakademiet
Håndteringen af stormagtsrivalisering mellem USA og Kina, særligt som den udspiller sig i Arktis, er en af de helt store udfordringer for dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik i de kommende år.
Det kalder på langsigtet strategisk tænkning, men snarere end en kommission er der behov for at styrke klassiske geopolitiske indsigter og analysekapacitet i Udenrigsministeriet og bredere i centraladministrationen.
Stormagtskonfrontationen mellem USA og Kina er intensiveret af covid-19-krisen og sætter i stigende grad rammen for alle udviklinger i international økonomi, politik og sikkerhedspolitik.
Alle indlæg hos Altinget skal overholde de presseetiske regler.
Debatindlæg kan sendes til [email protected].
Begrænset manøvrerum
Washington og Beijing står på hver sin side på nærmest alle væsentlige internationale udfordringer og konflikter med anklager og trusler flyvende frem og tilbage over Stillehavet. Der er ingen tegn på opblødning, tværtimod.
Handelskrigen og den benhårde rivalisering om at indtage førerrollen i udviklingen af nye teknologier er kun en forsmag på, hvordan forholdet mellem USA og Kina vil udvikle sig de kommende årtier.
Handelskrigen og den benhårde rivalisering om at indtage førerrollen i udviklingen af nye teknologier er kun en forsmag på, hvordan forholdet mellem USA og Kina vil udvikle sig de kommende årtier.
Camilla Tenna Nørup Sørensen
Lektor, Forsvarsakademiet
Tætte amerikanske allierede som Danmark præsenteres i stigende grad for utvetydige krav fra Washington om at rette ind og støtte op om den konfrontatoriske linje over for Kina.
Det efterlader et meget begrænset manøvrerum. Det amerikanske påbud til allierede om ikke at vælge kinesiske Huawei som 5G-leverandør tydeliggør, hvordan geopolitikken sniger sig ind på alle politikområder.
Det har siden indgåelsen af det strategiske partnerskab med Kina i 2008 været en prioritet for skiftende danske regeringer at udbygge myndighedssamarbejdet med Kina på et væld af politikområder.
I 2017 blevet der underskrevet et omfattende dansk-kinesisk arbejdsprogram, der berører ikke mindre end 58 forskellige samarbejdsområder med forskning og innovation som et fokus.
Det – og generelt hele den danske Kina-satsning – er nu under et voldsomt pres.
Indebærer risici
En af mange udfordringer her er, at Kina – kinesiske virksomheder – reelt begynder at være deres amerikanske og europæiske konkurrenter overlegne på visse af fremtidens strategiske og økonomiske satsningsområder.
Det gælder nyeste viden og teknologiske løsninger, for eksempel inden for telekommunikation med Huaweis 5G og også inden for bæredygtig energi og grønne løsninger.
Videndeling og samarbejde med kinesiske virksomheder og universiteter synes afgørende vigtigt både af hensyn til varetagelsen af danske interesser og prioriteter og i forhold til håndteringen af mange globale udfordringer såsom den altoverskyggende klimakrise. Det indebærer risici.
Ikke i dansk interesse
Der er tætte forbindelser mellem kinesiske virksomheder og det politiske system i Kina, som medfører særlige udfordringer.
Derudover er der ofte tale om viden og teknologi af "dual use"-karakter, hvilket vil sige, at det kan anvendes i såvel civile som militære sammenhænge.
Spørgsmålet er imidlertid, om sådanne risici kan håndteres. Der er stærke kræfter i Trump-administrationen, der klart svarer "nej" og trækker mod en såkaldt afkobling mellem USA og Kina, hvor resten af verden må vælge side. Det er ikke i dansk og bredere europæisk interesse.
Selvstændig dansk analyse
Der er således et presserende behov for en selvstændig dansk analyse og stillingtagen til samarbejdet med Kina, fokuseret på håndtering af risici og muligheder.
Derudover er der også et mere overordnet behov for langsigtet strategisk tænkning om, hvordan Danmark bedst manøvrer i konteksten af et stærkere og mere selvhævdende Kina og et USA, der ikke længere hverken kan eller vil være garanten for den såkaldte liberale verdensorden.
Set fra Washington – og det gælder bredt i toppen af såvel det republikanske som det demokratiske parti – skal fokus i amerikansk udenrigs- og sikkerhedspolitik rettes ind mod at konfrontere og bekæmpe Kina. Østasien er den primære militære arena, med vigtige brændpunkter som Taiwanstrædet og Det Sydkinesiske Hav, men verdens øvrige regioner vil ligeledes blive ramt.
Styrk analysekapacitet i Udenrigsministeriet
Den seneste amerikanske strategiske prioritering af Arktis, herunder hjælpepakken til Grønland, er også primært drevet af en frygt for kinesernes indtog. Der tages ikke særligt hensyn til danske nationale interesser eller til bevarelsen af rigsfællesskabet for den sags skyld. Det skal vi forholde os til og findes vores vej i.
Helt afgørende her er at styrke klassiske geopolitiske indsigter og analysekapacitet i Udenrigsministeriet og bredere i centraladministrationen. Der gælder også landespecifik analysekapacitet.
Vi er eksempelvis nødt til at opbygge egen stærk Kina-ekspertise og indsigt for på et kvalificeret grundlag og med udgangspunkt i danske interesser og værdier at opstille en sammenhængende og flerstrenget Kina-strategi (jævnfør denne analyse af professor Kjeld Erik Brødsgaard og professor Jørgen Delman).
Det er klart, at der skal ses mod Bruxelles, hvor der under Ursula von der Leyen er bestræbelser på at styrke EU-Kommissionens geopolitiske rolle, men det har lange og svære udsigter, og det ændrer ikke ved, at der er et grundlæggende behov for en solid opgradering på hjemmefronten.
Temadebat: Har Danmark brug for en udenrigskommission?
1. maj var det fire år siden, den danske ambassadør Peter Taksøe-Jensen afleverede sin udredning om Danmarks udenrigs- og sikkerhedspolitik til den daværende V-regering.
Selvom rapporten, der havde fokus på Danmarks strategiske interesser og udenrigspolitiske kerneopgaver helt frem mod 2030, kun er fire år gammel, står verden ikke desto mindre i en helt ny situation i dag. Udredningen har for eksempel ikke kunnet tage brexit, valget af Trump og coronapandemiens konsekvenser i betragtning.
Altinget Forsvar benytter anledningen og spørger et hold af debattører: Er Taksøe-rapporten forældet? Har Danmark brug for en udenrigspolitisk kommission, der kan adressere de nye udenrigs- og sikkerhedspolitiske udfordringer? Hvad er det vigtigste, kommissionen skal se på? Hvad har ændret sig, siden Peter Taksøe-Jensen afleverede sin rapport i maj 2016 – og hvilke konsekvenser har det fået/kan det få for Danmark?
Panel:
Martin Lidegaard (R), udenrigsordfører og tidligere udenrigsminister
Per Stig Møller (K), tidligere udenrigsminister og formand for Konservative
Ole Wæver, centerleder, professor i international politik, KU
Martin Marcussen, professor i diplomati og globalisering, KU
Stine Bosse, formand for Europabevægelsen
Lars Bangert Struwe, generalsekretær, Atlantsammenslutningen
Kristian Søby Kristensen, vicecenterleder, seniorforsker ved Center for Militære Studier
Sten Rynning, professor Syddansk Universitet, Institut for Statskundskab
Catharina Sørensen, vicedirektør i Tænketanken Europa
Louise Riis Andersen, seniorforsker, Dansk Institut for Internationale Studier
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/20146/camilla-tenna-noerup-soerensen.jpeg)