Lektor: Den grønlandske strategi for mineindustrien har slået fejl
På trods af masser af mineraler og eventyrlystne mineselskaber, er det tæt på umuligt at gøre den grønlandske mineindustri mere end kortvarigt profitabel, skriver Jacob Taarup.
![Det har vist sig utroligt svært at skaffe kvalificeret lokal arbejdskraft på et grønlandsk arbejdsmarked, som allerede mangler folk i næsten alle sektorer, skriver Jacob Taarup.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/283930/127750.jpg)
Jacob Taarup
Ph.d. og lektor ved Katastrofe- og Risikomanageruddannelsen, Københavns ProfessionshøjskoleVerden har brug for mineraler, både dem som findes i store mængder, og dem som er sjældne.
Ifølge EU-kommissionen vil efterspørgslen efter litium stige næsten nidoblet frem til 2040 – drevet af stigningen i produktionen af elbil-batterier. Efterspørgslen efter kobber bliver næsten fordoblet. Og efterspørgslen på både grafit og nikkel, afgørende for batterianoder og -katoder, vil stige næsten firdoblet.
Politikere og tænketanke rundt omkring i verden snakker om Arktis som en kilde til mange af de mineraler, verden har brug for til den grønne omstilling. Samtidig er eventyret ved at være forbi, inden det startede.
Der er hverken selskaber eller projekter, som kan katapultere landet fra fiskeri til en mineralbaseret økonomi.
Jacob Taarup
Ph.d. og lektor, Katastrofe- og Risikomanageruddannelsen, Københavns Professionshøjskole
Endnu et selskab i en lang række af mineselskaber i Grønland er ved at dreje nøglen om, og det er endda med et produkt, som hverken er særligt raffineret eller kræver specielt avanceret teknologi at udvinde.
Selskabet Greenland Ruby, delvist ejet af det grønlandske selvstyre (efter at det Canadiske selskab, som havde rettighederne, blev tvangsopløst) og LNS Greenland, et norsk selskab, har måtte erkende, at det er endog meget svært at drive en profitabel forretning i Arktis.
Med betalingsstandsningen er der kun et selskab tilbage i Grønland, som med de sidste af fingerneglene holder sig oven vande; AnorTech (det gamle Hudson Resources) i Kangerlussuaq Fjord.
Mangel på kvalificeret lokal arbejdskraft
Ifølge selvstyrets strategi for 2020-2024 var der fem prioriter, som skulle sikre at landet kunne bevæge sig fra en økonomi baseret på fiskeri til at blive en minenation. Strategien skulle sikre at mineselskaberne fandt Grønland mere attraktiv og gøre processerne mere overskuelige.
For det første skulle vi have mere viden om den Grønlandske undergrund. Vi ved i dag rigtig meget om den grønlandske undergrund ikke mindst fordi Nationale Geologiske Undersøgelser for Danmark & Grønland (GEUS) har gennemført undersøgelser af den grønlandske undergrund i over 130 år. Disse data blev gjort tilgængelige, så selskaberne kunne se, hvor de skulle begynde at lede.
For det andet skulle en effektiv, forudsigelig og gennemsigtig sagsbehandling, samlet i et enkelt departement sikre, at selskaberne ikke mødte unødvendigt bureaukrati på vejen.
Lange sagsbehandlingstider, skiftende lovgivning og usikkerhed, omkring hvilken retning Grønland gerne vil forsøge sig, har dog skabt usikkerhed, og hvad der bedst kan beskrives som betydelig procesrisiko for udenlandske selskaber. Selvom mange selskaber ikke kritisere systemet selv, ligger en del projekter nærmest i dvale.
For det tredje skulle en forenklet overgang fra udforskning til udnyttelse forkorte sagsbehandlingstiden ved at lade selskaberne selv stå for en større del af dokumentationen, blandt andet rentabilitet. Det ville selvfølgelig mindske byrden for selvstyrets hårdtprøvede departement, men der skal også være nogle, der kan fortolke og gennemskue de analyser, som selskaberne præsenterer for myndighederne.
For det fjerde skulle der skabes en bæredygtig udvikling af industrien, herunder gennem beskæftigelse i de mange lokalsamfund, der potentielt bliver berørt af minedriften.
Det er meget svært at drive en rentabel mineforretning på markedsvilkår i Arktis.
Jacob Taarup
Ph.d. og lektor, Katastrofe- og Risikomanageruddannelsen, Københavns Professionshøjskole
Det har vist sig utroligt svært at skaffe kvalificeret lokal arbejdskraft på et grønlandsk arbejdsmarked, som allerede mangler folk i næsten alle sektorer.
Mineindustrien har brug for uddannet og specialiseret arbejdskraft, som i princippet skulle blive uddannet fra Råstofskolen i Sisimiut. I praksis har dimittenderne dog kun begrænset appetit på et liv, hvor man er væk fra familien i længere perioder, og når nu arbejdsgiverne nærmest står i kø i andre mere familievenlige industrier, bliver det ekstra svært.
For det femte skulle en konkurrencedygtig skatte- og royaltymodel sikre, at virksomhederne parkerede en større del af kagen der, hvor de tjener deres penge.
Ifølge Fraser Institute ligger Grønland på en 46 plads ud af 84 lande, lige over Angola, når det kommer til investeringer, og når det kommer til politisk risiko på en 62 plads, et sted mellem Tanzania og Peru. Ikke specielt imponerede for et land, som repræsenterer det bedste bud på en leverandør af mineraler til den grønne omstilling, og et land som vi i vesten kalder politisk stabilt.
En fejlslagen strategi
Den grønlandske strategi for skabelse af en mineindustri har slået fejl. Der er hverken selskaber eller projekter, som kan katapultere landet fra fiskeri til en mineralbaseret økonomi. Så hvad kan Grønland gøre for at ændre på den situation?
For det første er det meget svært at drive en rentabel mineforretning på markedsvilkår i Arktis. Til sammenligning har Store Norske på Svalbard, som har drevet flere kulminer, kun kunne skabe profit to gange siden 1916, hvor det statsejede selskab overtog en underskudsgivende mine fra Amerikanerne.
Det kræver, at ikke kun Grønland, men også aftagerne, er villige til at gå på kompromis med nogle helt fundamentale kapitalistiske principper, for at mindske afhængigheden af autoritære styrer rundt omkring i verden.
For det andet, så kræver det helt specielle kompetencer indenfor logistik og risikostyring at arbejde i det arktiske miljø. I et klima som allerede er svært at operere i, gør klimaforandringerne sit for at gøre livet endnu mere surt for enhver, som vil drive en nogenlunde stabil forretning i regionen.
Manglen på infrastruktur og et generelt stort slid på udstyr binder ressourcer i selskaberne og tager en stor luns af en mulig profit, som salget af produkter måtte have.
Det står ikke skrevet i sten, at Grønland skal have en mineindustri.
Jacob Taarup
Ph.d. og lektor, Katastrofe- og Risikomanageruddannelsen, Københavns Professionshøjskole
For det tredje kræver det mandskab og kompetencer at drive en forretning. Selvom mange processer kan automatiseres, er minedrift stadig en sektor, som kræver både folk og ikke mindst teknisk viden om både fjeld og maskiner.
Råstofskolen er og har været et godt bud på en kilde til begge, men det gør ikke meget ved det fundamentale problem; at landet mangler arbejdskraft. En ændring her vil betyde, at Grønland i endnu højere grad skal åbne sine grænser for udenlandsk arbejdskraft.
For det fjerde falder mange projekter på, at de har en uerfaren ledelse, som overvurderer egne evner til at styre deres værdikæde og undervurderer, hvad det arktiske miljø kan gøre ved deres forretning.
Udover logistik og risikostyring, handler det også om at forstå, hvad det kræver af en ledelse at lede en forretning i arktiske samfund, hvor relationer og troværdighed betyder mere end marketing og branding.
Et alternativ til autokratierne
Sidst men ikke mindst står det ikke skrevet i sten, at Grønland skal have en mineindustri. Det er først og fremmest alle os andre, der gerne vil have leverandører fra nationer, der er mere socialt acceptable.
Det er primært politikerne, som gerne ser alternativer til Kina, Rusland, Myanmar og den Demokratiske republik Congos dominans på markedet.
En strategi for Grønland kunne være at udskyde hele processen, se hvad der sker og vente på, at politikkerne i den vestlige verden beslutter sig for, hvad de vil.
Når Grønland i de kommende måneder skal evaluere deres hidtidige strategi, bør selvstyret se på de helt fundamentale præmisser, som industrien opererer under, og som ikke vil blive forbedret i de kommende år.
For bare at nævne et par punkter; et arbejdsmarked som allerede er mættet, kompetencer indenfor industrien i det grønlandske samfund, manglen på infrastruktur og ikke mindst klimaforandringer, som vil gøre Arktis endnu vildere, vådere og varmere.
I mellemtiden går hverken mineralerne og de eventyrlystne mineselskaber nogen vegne.