De sociale medier truer vores medmenneskelighed og gør os resistente for information og diskussion
På sociale medier bliver gamle kommentarer og ytringer i stigende grad trukket frem og kritiseret. Men samfundsdebatten burde jo føre til, at man ændrer holdning. Hvis ikke, ville man være informations- og diskussionsresistent, skriver Københavns biskop Peter Skov-Jakobsen.
![Samtalen i et samfund fører da forhåbentlig med sig, at man ændrer standpunkt. Hvis ikke det skete, ville man være informations- og diskussionsresistent. Og det er netop den udvikling, jeg ser blive stimuleret af omgangstonen på sociale medier, skriver biskop Peter Skov-Jakobsen. ](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/284231/128175.jpg)
![Peter Skov-Jakobsen](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/8449/peter-henrik-skov-jakobsen.jpg)
Peter Skov-Jakobsen
Biskop, Københavns Stift, rådsformand, Folkekirkens NødhjælpI 11 år var jeg præst i uniform for Søværnet, og jeg har i den forbindelse været udsendt to gange. Men er regel nummer ét for et religiøst menneske ikke, at man ikke må slå ihjel? Jo, selvfølgelig.
Hvordan ville verden være, hvis denne regel ikke eksisterede, men at man hævdede frit slag mod modstandere og fjender? Ideal, tro og overbevisning møder dog sommetider en virkelighed, hvor der bliver myrdet løs, og griber man ikke til våben, eller er man ikke klar til kampen, så risikerer man at myrderiet fortsætter hæmningsløst.
Der står man altså med sine overbevisninger og med et dilemma og skal ind i virkeligheden.
Mon nogen forstår mig, når jeg hævder, at den uniform ikke havde været til at krænge på, hvis ikke jeg var kommet med det ultimative pacifistiske budskab og tilliden til, at håbet ville sætte sig igennem?
Der har altid været mennesker, der ikke kendte grænsen over for andre mennesker, men SoMe-kulturen har været med til, at uforskammetheder flyder lettere.
Peter Skov-Jakobsen
Biskop, Københavns Stift
Mon nogen forstår mig, når jeg stolt fortæller om dengang, nogle pirater blev taget til fange? Der er intet sentimentalt ved pirater i det Sydarabiske Hav. De ville nok hverken have gjort eller tænkt det samme, som vi gør.
En tilfangetagelse kræver militær præcision, korrekthed og ikke mindst den nødvendige aggression.
Jeg mærkede en agtelse for vores soldater, for skibets chef og den frømand, der var i spidsen, da de efter tilfangetagelsen alle kom forbi mig og sagde: “Peter, for fanden; det er jo stakkels mennesker. De er syge, sultne og tørstige. De er stakler.”
Jeg blev så stolt af vores soldater – at den nødvendige aggression og den militære præcision ikke tog menneskeligheden fra dem, men at de viste agtelse for modstanderen – genkendte medmennesket i fjenden. De var ikke fremmede over for livets oprindelse.
Evnen til at rumme den slags paradokser, hvor menneskeligheden åbenbarer sig i dilemmaer, der udfolder sig mellem liv og død, er i foruroligende grad ved at blive indskrænket, og det sker for øjnene af os på de sociale medier.
Forstå mig ret: En tilværelse uden sociale medier, uden internet, uden alle de muligheder, der følger med, har jeg ikke fantasi til at forestille mig. Jeg har slet ikke lyst til at spærre mig inde i min egen verden, for det er spændende at have muligheden for at stige lidt højere op i helikopteren og se problemerne fra andre synsvinkler.
En islandsk forfatter har lært mig i sommerferien, at det er godt at stige så højt op over jorden, at man kan se helheden og ikke mere lader sig begrænse af grænserne, men ser et hele, der har brug for vores kærlige omsorg og vores udsyn.
Jeg kunne også have begyndt helt anderledes og erklæret min store kærlighed til grænser, for de er med til at gøre verden forskellig, udfordrende, og spændende. Ikke mindst socialt, i kunsten og i kulturen. Men de kan også medføre krig, had og forbandelse.
Der har altid været mennesker, der ikke kendte grænsen over for andre mennesker, men SoMe-kulturen har været med til, at uforskammetheder flyder lettere.
Jeg ville ønske at mange mennesker kunne nøjes med at råbe af deres skærm, og så finde et sprog, der kan læses og høres, uden at andre trækker sig.
Hvad politikere og offentlige personer ikke skal finde sig i. Hvem tør gå ind i det? Hvordan kan seks procent af den danske befolkning synes, at det er i orden med politisk vold? Hvad har vi samtalen til? Hvorfor afholder begavede og dygtige mennesker sig fra at meddele sig på medierne – herunder de sociale?
Der er mange grunde, og her er et par stykker: Det er uhyrligt, hvad, især kvinder, skal finde sig i af trusler og insinuationer.
Blandt folkekirkens præster ved jeg, at der er en skræk for det såkaldte “trospoliti”. Det er ikke provster og biskopper, der tænkes på.
Oftere og oftere ser man, at gamle kommentarer, klummer, ytringer hives frem. De er ikke et par uger gamle. De er ikke et par måneder gamle. Det er ytringer, som er faldet for år tilbage.
Peter Skov-Jakobsen
Biskop, Københavns Stift
Det er kollegaer, der ikke er bange for hån, spot og nedgørelse. Det betyder, at især unge kollegaer ikke orker den offentlige samtale, som alle ville blive klogere af, fordi nye tanker ligger og truer vanen og den tillærte opfattelse. Vi kommer simpelthen bagud, fordi mennesker trues til tavshed.
Hvor blev den gode glemsomhed af – på gammel dansk kaldet “miskundhed”, som den tillagdes Gud, der ville tilgive og elske? Eller hvor er forståelsen for, at verden er i proces og udvikler sig?
Oftere og oftere ser man, at gamle kommentarer, klummer, ytringer hives frem. De er ikke et par uger gamle. De er ikke et par måneder gamle. Det er ytringer, som er faldet for år tilbage.
Samtalen i et samfund, diskussionen, fører da forhåbentlig med sig, at man ændrer standpunkt. Hvis ikke det skete, ville man være informations- og diskussionsresistent. Og det er netop den udvikling, jeg ser blive stimuleret af omgangstonen på sociale medier, hvor de besindige trækker sig af frygten for at blive fanget i en retorisk dødsfælde.
For er soldaten da blot én, der slår ihjel? Er præsten blot én, der kun tror på det gode? Nej. Det kan lige så vel være soldaten, der viser præsten vejen til næstekærligheden og præsten, der giver sig hen til aggressionen.
Jeg tror på oplysningsprojektet, nemlig at mennesket søger indsigt, bliver klogere, tænker videre, forandrer verden. Jeg kan godt se, at kværulanteriet ofte tager over, og at der bliver pirket til fordomme, og vreden bliver lukket ud.
Jeg kan også se, at modernitetens mangfoldighed fremprovokerer en fascination af det autoritære. Vi bliver tilsyneladende urolige på grund af uvisheden og griber derfor til det sort-hvide, og ofte bliver resultatet, at vi giver os det autoritære i vold.
Der findes ikke nogen politik, ideologi, religion, filosofi, der ikke kan udnyttes af ekstremister.
Hvorfor bliver vi ikke bedre til at omgås tilværelsens paradokser? Hvorfor tager vi ikke bøvlet op med at rumme modsætninger i os? Hvorfor synes vi, at verden er ved at bryde sammen, fordi nogle rokker ved kønsidentitet eller ved familieidentitet? Klimakrise og krigens virkelighed er da meget mere truende for vores civilisation.
Man må lære at omgås politiske og moralske paradokser.
Udviklingen bliver stimuleret af omgangstonen på sociale medier, hvor de besindige trækker sig af frygten for at blive fanget i en retorisk dødsfælde.
Peter Skov-Jakobsen
Biskop, Københavns Stift
Sociale medier har bragt hele verden tæt på. Vi risikerer at blive overrumplede af mange konflikter, som vi ikke kan finde ud af at håndtere. Lige nu ser det ud til, at den største fare er, at vi bliver overmandet af en trang til forsimpling, en trang til enkelhed, der gør os påståelige, vrede, angste og hadefulde.
Mon dog ikke, at vi kan lære at omgås uvisheden? Demokratiet og retsstaten er ikke udstyret med en evighedsklausul, medmindre vi tager diskussionen på os.
Friheden kræver noget af os, nemlig deltagelse, diskussion, uenighed og indsats. Selvfølgelig risikerer man ikke at få sin vilje politisk. Virkeligheden kan lige pludselig blande sig i vores skæbne og stille alt på hovedet, og så må vi svare og tage til genmæle.
Forhåbentlig er de dybe tanker, den store tillid, troen så på plads, og kan gelejde os gennem mørket.
Det er fristende at krybe i ly for alle de modbydelige bemærkninger, for kværulanterne, der bliver ved – for de hadefulde der vækker fordomme – men jeg tror ikke, at resignation er en mulighed, hvis man også fremover skal kunne glædes ved, at når et menneske ligger forslået ved vejkanten, så kommer der en samaritaner, en fremmed, forbi og ser ens nød og lader én vide, at medmennesket er dén, der får medfølelse, medlidenhed og forståelse.
Verden bliver vendt på hovedet. Paradoksalt. Men det bliver til liv og fremtid. Jeg tror på, at det håb leder os igennem mørke tider; men det kommer ikke til at ske uden strid.
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/8449/peter-henrik-skov-jakobsen.jpg)