Fra ekstrem aktivist til partileder: Kan Pelle gøre Enhedslisten folkelige?
Pelle Dragsted vil gøre Enhedslisten til et folkeparti. Det placerer ham i flere dilemmaer, for det bliver svært både at lyde som en blød socialist og samtidig være hård over for regeringen, skriver Malene Møller Hall.
![Grundlæggende er Enhedslisten stadig Enhedslisten, fortalte Dragsted i et af de mange interviews. Spørgsmålet er, om Enhedslistens vælgere også er de samme, og om den tidligere ekstreme aktivist overhovedet kan gøre socialisterne folkekære, skriver Malene Møller Hall.](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=2560,f=jpeg/https://legacy.altinget.dk/images/article/273005/114217.jpg)
![Malene Møller Hall](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/28059/malene-moeller-hall.png)
Malene Møller Hall
Rådgiver, Grace Public Affairs, medlem, LAPelle Dragsted vil gøre Enhedslisten til et folkeparti. Sammen med Alternativet og SF skal de udgøre en "håbets akse" i dansk politik. Et parti, der har folkets ryg. Tillidsmænd (m/k, må man hellere skrive) på Christiansborg, som Dragsted selv forklarede i Deadline i forrige uge.
Enhedslisten skal være bredt forankret, appellere til mere og flere end storbyvælgerne og 'matcha-bæltet'. Man skal ud til de almindelige danskere. Partiet vil nemlig være der, hvor den gængse borger har noget på spil, og så "stå på menneskets side". Et budskab, der næppe består ikke-testen, selvom det lyder sympatisk.
For hvad betyder det at være et bredt folkeparti? Hvornår er man et folkeparti? Hvordan er man et folkeparti? Hvordan appellerer man til både queer-person Ofelia og hr. Larsen? Hvordan indfanger man både Østerbro og Vestjylland-segmentet? Både den sorte industri og dem, der binder sig til veje og træer i klimaprotester?
Så mange spørgsmål – men dog så få svar.
Med overgangen fra Mai Villadsen til Pelle Dragsted som politisk ordfører, har der helt naturligt været et hav af tilltrædelsesinterviews. Vi er alle nysgerrige på, hvem den kendte og til trods personligt-private nye leder er.
Dragsted har længe været partiets strategiske hjerne og ideologiske kompas, så på den måde er han ingen ny profil. Men nu skal han også være kaptajn. Om han har folketække, er noget andet.
Han er helt sikkert ingen Johanne Schmidt-Nielsen eller Pernille Skipper – bevares, det er der få, der er – men Villadsen, hende kan han matche – og formentlig overmatche. Hun blev aldrig nogen folkeforfører.
Dragsted derimod har potentiale. Han er skarp, udstråler sympati og har styr på fakta og de finere detaljer. Han virker rar i så høj grad, at man næsten glemmer hans aktivistiske fortid og den voldsdom, han fik som ung.
En af Dragsteds store udfordringer er hans intellektuelle – grænsende til det elitære – sprogbrug. Han ynder at citere socialistiske koryfæer, tale i abstrakter om økonomi og samfundsdiskurser og skrive lange ideologiske indlæg og bøger.
Det er lige ved, at man køber ind på ham som en blød socialist og ikke en hård bz-aktivist. Men om han reelt er troværdig eller bare god til at lyde sympatisk, vil tiden vise.
For en af Dragsteds store udfordringer er hans intellektuelle – grænsende til det elitære – sprogbrug. Han ynder at citere socialistiske koryfæer, tale i abstrakter om økonomi og samfundsdiskurser og skrive lange ideologiske indlæg og bøger.
Hvis han vil gøre Enhedslisten til et folkeparti, skal han bygge bro mellem det ideologiske og folkenære. Der kan han tage ved lære af sine forgængere, der har vist, at et politisk budskab skal være både visionært og jordnært for at nå ud til de brede masser. Pernille Skipper og Johanne Schmidt-Nielsen havde netop den evne til at optræde som både saglige politikere og som "folkets stemme".
Det er der brug for, hvis Dragsted skal løfte arven og få arbejdervælgerne ind i folden igen. Og det skal de jo – i hvert fald ifølge Dragsted selv. Det gælder ikke kun lønmodtagerne eller de socialt udsatte. Nej, ambitionerne er meget større.
Nu skal partiet også være for de selvstændige, for industrimedarbejderne, for akademikerne, de erhvervsuddannede, lejere såvel som udlejere, arbejdere og arbejdsgivere, ung som gammel og selvsagt klimaktivister, fattige pensionister og arbejdsløse. Mænd og kvinder og alt derimellem er også velkomne i partiet. Et sandt kommunikationsmareridt.
For alle, der arbejder med formidling, ved, at en uspecificeret modtagergruppe er nøglen til dårlig kommunikation. Målgruppe, målgruppe, målgruppe, hedder det. Vil man ramme alle, rammer man ingen, lyder en gylden regel.
Derfor er det heldigt, at kapitalfonde, banker og velhavere dog ikke er velkomne i de tolerantes parti. Så bredt et Enhedslisten ønsker Pelle til trods ikke. Men ellers. Nu skal fokus være på at ændre verden, fortæller han. Gennem konkrete aftryk og tiltag.
Enhedslisten, som blev dannet i 1989 ved en sammensmeltning af venstreorienterede, kommunistiske og aktivistiske grupper, har gennem de seneste år overgået noget af en udvikling. Indignationen imod ulighed, miljøødelæggelse og sociale uretfærdigheder er stadig intakt, men i dag er liste Ø mere pragmatiske end det protest-bagtæppe, de blev grundlagt på.
I starten handlede det om at være i opposition til det etablerede og herskende, de marginaliserede gruppers stemme. I dag har man erkendt, at vejen til forandring går gennem de institutioner, de engang udfordrede så ihærdigt.
Dragsted giver flere indrømmelser disse dage, for hans kur mod Enhedslistens tilbagegang er at ændre fokus. Der har været for meget snak om klimakamp og minoritetskamp og for lidt om social ulighed og de almindelige danskeres udfordringer.
Tydeligst markeret ved partiets årsmøde i maj, hvor Enhedslisten ændrede principprogram. Længe har man både været imod Nato-medlemskab og sværget til en de facto nedlukning af forsvaret. Men med Ukraine-krigen kom der andre boller på suppen.
Flere indrømmelser giver Dragsted også disse dage, for ifølge den tidligere chefideolog – nu med titel som partileder – er kuren mod Enhedslistens tilbagegang at ændre fokus. Der har været for meget snak om klimakamp og minoritetskamp og for lidt om social ulighed og de almindelige danskeres udfordringer.
Retorikken mod Socialdemokratiet er også blevet skærpet. De tidligere kammerater i S er nu fjenden. Modstanderholdet. Udstødt af arbejderbevægelsen. Eks-røde-Mette, arbejder-Tesfaye, SF-Jesper Petersen og Kragh er alle forrædere af klassekampen. Nu handler det om at gafle svigtede røde vælgere.
For SF er Dragsteds fremkomst imidlertid en trussel. Pia Olsen Dyhr og co. er i topform. Midterregeringen har givet vind i sejlene. De har formået at samle alle venstrefløjs-stemmerne uden for storbyerne, mens Villadsen så måbende til. Hun blev aldrig folkekær på samme måde som hendes forgængere Johanne Schmidt-Nielsen og Skipper.
Men for Enhedslisten er midterregeringen det værste, der kunne ske. En isolering af fløjene efterlader dem uinteressante, fordi de ikke kan gøre andet end at råbe fra sidelinjen. Det er ikke muligt for dem at etablere et reelt alternativ, heller ikke "håbets akse". Læg dertil, at Enhedslistens bagland og Hovedbestyrelse ikke er helt så pragmatisk anlagte, som Dragsted gerne ser, og at de næppe ønsker at være et folkeparti i samme fold med kapitalistiske iværksættere og akademikere.
Ifølge de gamle hippier er det vel næsten stadig til diskussion, om man overhovedet må eje sin egen tandbørste. Derfor opfandt Dragsted i tiden som chef-strateg den 'nordiske socialisme', hvor han får det til at lyde, som om venstreorienteret socialdemokratisme reelt er det samme som den skarpe EL-politik.
Et forsøg på at gøre partiprogrammet mere spiseligt for massen. Hvordan 'demokratisk ejerskab' skal realiseres, står dog endnu hen i det uvisse.
Med spørgsmål som "Hvordan balancerer man kommunikation til hele Danmark?", "Hvordan formidler man politik til de selvstændige, når man i bund og grund går ind for tvangsnationalisering?" "Og hvordan får man både grønne aktivister og sorte industriarbejdere i samme rundkreds?" står Dragsted i flere dilemmaer, for det bliver svært både at lyde som en blød socialist og samtidig være hård overfor regeringen.
Læg dertil at han ikke må blive så hård, at han konsekvent sættes uden for døren af arbejdsfællesskabet.
Grundlæggende er Enhedslisten stadig Enhedslisten, fortalte Dragsted også i et af de mange interviews. Men spørgsmålet er nok snarere, om Enhedslistens vælgere også er de samme, og om den tidligere ekstreme aktivist overhovedet kan gøre socialisterne folkekære.
Få GRATIS nyheder fra Danmarks største politiske redaktion
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/28059/malene-moeller-hall.png)
Malene Møller Hall
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/4021/pelle-dragsted.jpg)
Pelle Dragsted
![](https://www.altinget.dk/cdn-cgi/image/q=80,fit=crop,w=64/https://legacy.altinget.dk/images/person/14615/mai-villadsen.jpg)